Петък 17 Септември, 2010

Главна

Темата

Властта

Мненията

Светът

Играчите

Бизнесът

Животът

Културата

Интервю

Скорост

Архив

Доц. Марин Паунов, преподавател в УНСС:

УНИКАЛНИ СМЕ В ЦЕННОСТНАТА КАРТА НА ЕВРОПА

n Специфичният български индивидуализъм ни
пречи, но може да стане и двигател за преуспяване

Александър Петров

17.09.2010
- Доц. Паунов, има ли
ценности съвременният българин, какви са и доближават ли се до
европейските?

- Първо трябва да отбележим, че ценности винаги има. Няма човек
и национална култура без ценности. Въпросът е какви са. А това е сложен
въпрос – как се формират националните ценности, през какви етапи
преминават, какви видове има, защото някои от тях са по-устойчиви, други
по-променливи. Напоследък се занимавах с едно много голямо изследване по
повод на ценностите, набор от данни на 43 000 души от 21 европейски
страни, между които и България. На базата на тази информация, която е
обективна, можем да кажем, че сме доста особени в Европа, доста се
открояваме от другите европейски страни.

- С какво? В положителен аспект или отрицателен?

-    Въпрос на интерпретация. Едно и също нещо
може да бъде и положително, и отрицателно много често в сферата на
ценностите, на културата. Така например доста дразнещо може да изглежда и
да се проявява специфичният български индивидуализъм, който е завистлив,
който е свързан с неспособност да понесем успеха на другия. В същото
време, той е мощен тласък, двигател за индивидуално развитие. Много често
въпросът е в това какви социални рамки ще бъдат наложени отгоре, от страна
на тези, които управляват и се занимават с лидерското в нашата държава.

-    Какви са факторите, които са формирали този
специфичен български индивидуализъм? Егоист ли е българинът?

-    Как се е формирал специфичният български
индивидуализъм? Формирал се е не от добро. По силата на обстоятелствата, в
които е попадал българинът в историята си. История доста драматична, много
тъжна. Да започнем от прословутото турско робство, в рамките на което не
се е оцелявало лесно. Да минем през големите национални катастрофи след
Освобождението. Да стигнем до социализма, който 50 години също поставяше
българина в едни неестествени рамки. Всичко това е оставило отпечатък
върху начина, по който разбираме действителността, поставило ни е едни
специфични очила, с които сме интерпретирали случващото се. Едно и също
нещо може да бъде видяно по много различни начини. Например скоро стана
дума за атентата на 11 септември. Един независим наблюдател би видял, че
просто горят две големи сгради. Група хора биха видели в случващото се
престъпно посегателство срещу устоите на нашия начин на живот, на
цивилизацията, на демокрацията. Друга група хора в същото събитие виждат
безпримерен героизъм на нашите млади момчета, които показват пред света
други начини на мислене. Кое е вярното? Всичко това е вярно и нищо от това
не е вярно едновременно. Така че нашият, българският индивидуализъм е
такъв, какъвто е. Би могъл да бъде използван в името на нашето малко
по-добро и смислено съществуване в бъдеще, ако бъде поставен в нужните
рамки. Това не е егоизъм в истинския смисъл на думата. Българинът е
склонен на алтруизъм към най-близките си хора, към един много тесен
социален кръг – приятели, роднини. В този мъничък негов свят той не е
егоист, не е индивидуалист, егоцентрик. Вън от това обаче интересът му
рязко спада към всички останали, към общото, към глобалните проблеми.

-    20-годишният мъчителен преход отрази ли се
допълнително върху ценностната система и начина на мислене на българина?

-    Естествено, че се отрази. Повтори се една
картина, която Стефан Цанев много хубаво описва, на обстановката,
атмосферата след Освобождението. Българите излизат от робството опиянени,
еуфорични, образно казано понесени на крилете на надеждата и на
сътворението, на креативността. Много скоро националните катастрофи
попарват всичко това. Подобно нещо се случи веднага след 10 ноември. Много
хора се усетиха свободни, с развързани ръце, масово се регистрираха фирми,
опитваха се всякакви дейности. Много скоро всичко това беше потъпкано. От
кого и защо може би си спомняме, ако не ни е къса паметта. Нашият т. нар.
преход е, мога да кажа, най-перверзният във всички посттоталитарни
общества. Точно поради престъпните действия на няколко човека от бившата
комунистическа партия, които създадоха едно изкуствено социално разслоение
и които в края на краищата доведоха нещата в България до там, че доброто е
израз на глупост, почтеността е израз на наивност и т. н. Японците също
имат един преход от 20 години след края на Втората световна война – от
1948 до 1968 г.  За тези 20 години те успяват да направят това
невероятно японско икономическо чудо. А ние какво направихме?

-    Не живеем ли зле, защото мислим наопаки,
негативно? Маркс е казал, че битието определя съзнанието, но не е ли
обратното – съзнанието определя битието?

-    Връзката е двойнствена, да. Наистина много
зависи от това как интерпретираме действителността. Преди малко говорих за
начините, по които може да се гледа едно и също нещо. Но така или иначе
това е българският рефлекс. Ние сме уникални по много линии. Имаме и
поговорки, които показват чудесно нашата уникалност. Няма държава, нация
или култура с поговорка: „Много хубаво не е на хубаво”. Няма нация с
поговорка: „Вържи попа да е мирно селото”. Представяте ли си как биха го
разбрали това поляците? Битието определя съзнанието, но и обратното е
много вярно, защото това битие някой трябва да го твори. А преди да го
твори трябва да има някакви идеи, представи, философия за живота.
Българинът живее зле и той е най-неудовлетворен в цяла Европа от всичко –
от демокрацията, от здравеопазването, образованието и т. н. - именно
поради тази своя черта индивидуализма. Защото гледа да подреди някак си
своя собствен мъничък свят, а всичко останало, ако не е обект на
пренебрежение, може да бъде и обект на ограбване.

-    Поради тази причина ли нашенецът толкова
трудно работи в екип, макар че като отиде в чужбина успява да се впише в
средата?

-    Да, но индивидуализмът не е единствената
специфична и много особена черта на българите. Има много други
забележителни и интересни неща у нас като национален характер, като дух.
Например интелигентността. Тя в психологически аспект има две
разновидности – едната е конгнитивна, т.е. всичко свързано с четене,
смятане, класифициране, мислене. Другата се нарича улична –
комбинативност, оправност, адаптивност. Ние сме много напред и в двата
вида интелигентност. Така че се адаптираме чудесно по тази причина.
Българите успяват много в чужбина каквото и да правят. Значи въпросът е в
какви рамки ще бъдат поставени. И тук е огромната роля на няколко
институции. Първо, разбира се, на социалното управление, т.е. на няколкото
вида власт в България. Второ, това са медиите. Трето – църквата. Четвърто
– образованието, училището. И ако искаме нещо да подредим, да променим, по
някакъв начин да въздействаме върху ценностите на българите, това са
пътищата. За съжаление, тези, които ни управляват, също са българи. И тях
ги е интересувало винаги преди всичко тяхното собствено материално
благополучие. Аз виждам нещо много хубаво в сегашното управление – опит да
се пречупи тази 20-годишна тенденция непочтеното да се смята за
естествено.

-    Бяха ли развенчани при това изследване
митовете за българите – търпеливост, трудолюбие, гостоприемство? И понеже
стана дума за поговорки, има ли друг народ със следната: „Ахмак лозе
копае, юнак вино пие”?

-    Не знам, поне аз не съм срещал. Да,
митовете бяха развенчани. В това изследване се видя, че доста митологеми,
които и без това са били съмнителни, са безпочвени. Например българското
трудолюбие. Българинът не е склонен да работи залудо, въпреки че имаме
такава поговорка, която не спазваме. Тя звучи добре, но е по-скоро
пожелание. Българинът би работил много или за децата си, или за да изпъкне
над другите, да се покаже успял. Друга митологема е за българското
гостоприемство, то е по-скоро израз на комплекс – ние трябва да се покажем
пред чужденците или пред другите. Не е плод на топла душевност, да речем.
Не сме търпеливи, а сме конформисти. Не сме склонни като група, като
общество да се изправим срещу нещо, което не ни харесва. По-скоро всеки се
затваря в света си, пие ракия със салата, псува това, което не му харесва
и на другата сутрин се опитва да се впише максимално добре в създалата се
ситуация. На французи, поляци, немци, гърци, ако има направят 1% от това,
което са направили на нас, те щяха да са на улицата. Не търпение, а
конформизъм е точната дума, което е специфична форма на лицемерие. Така
оцелявахме и при социализма. Имаше унгарски събития, чешки, но български
нямаше. Съжалявам, но това пред „Кристал” не е Пражката пролет.

-    Това, за което говорите, може да се види още
в „Хъшове” на Вазов. Едно е вечерта в кръчмата с чашите и лозунгите, друго
е на сутринта, когато четата тръгва – половината ги няма. Бай Ганьо ли е
по-подходящ като израз на националния ни характер или по-скоро Андрешко?

-    Бай Ганьо е доста сложен образ всъщност.
Ние го употребяваме малко по инерция. Той има и много достойнства, които
не са видими на пръв поглед. Едно от тях е особената му увереност в
правотата на неговите корени, на начина му на мислене. Бай Ганьо няма
комплекс. Той може да се изправи насред банята, да се бие по гърдите и да
вика: „Булгар! Булгар!” без да се притеснява. При нас не е съвсем така.
Дори и хора, които бихме окачествили като прости, се притесняват малко да
се изявяват като него. Андрешко е доста по-добър образ. Точно дребният
тарикатлък е най-късащото нервите ми нещо от последните 20 години. Аз
гледам студентите. Непоносимо ми е да виждам как у младите хора започва да
се формира една идея за това, че точно тия дребни тарикати са успелите. Те
са качествените хора, защото карат не знам каква кола, не знам къде ходели
на почивка, защото откраднали не знам си колко добре от някъде нещо. Ама и
Андрешко е по-светъл образ от нас. Нещо друго трябва да се измисли, защото
и той не е съвсем точен.

-    Именно този манталитет на тарикатлъка, на
заобикаляне на правилата, на индивидуалното оцеляване не се ли
възпроизвежда у младите чрез домашното възпитание? Има ли шанс да се
променим?

-    Ако има нещо добро, то е отварянето към
света. Вече има страшно много информация, много млади хора могат спокойно
да пътуват и да видят различни култури, различни начини, по които се прави
общество, различни обществени отношения, различни норми. И в това ни е
надеждата. Преди малко посочих кои са основните източници на въздействие
върху ценностите, семейството е един от тях. Но вижте кои сега са
родители. Те са се родили преди 25-30 години, т.е. са били много малки,
когато е започнал нашият демократичен преход и са се формирали като
личности в контекста на една морална дезориентация след 10 ноември 1989 г.
Така че семейството не може да е кой знае какъв стожер, на него трябва да
му се помага. Дори някои родители да се чувстват достатъчно отговорни,
зрели и убедени в идеята за доброто, на тях им е много трудно, защото
средата е ужасяваща. Съжалявам, но медиите имат също пръст в тази работа –
заради тиражи, рейтинги, гледаемост се търсят неща, които гъделичкат
най-долните слоеве на човешката психика и ние се къпем буквално в пошлост
и простотия. Вижте църквата с какво се занимава, БПЦ. Тя отвреме навреме
показва, че е жива, рита в ританките все още, появяват се някакви идеи, но
не съм видял да се реализират. Напоследък, пак се говори за някаква форма
на вероучение в училищата. Ами, това е необходимо. Всяка религия има
морален компонент, поне в основните деноминации на исляма, християнството,
юдаизма, будизма има достатъчно добри ценностни системи.

-    Защо българите толкова мразят държавата си,
институциите, пък и политиците, които сами избират? Често сме чували
израза: обичам родината си, но мразя държавата.

-    Всичко започва отново от 500-те години, в
които за българина всичко държавно е било враждебно. Държавността го е
мачкала, това не е била неговата държава. Институциите на държавността
тогава са му носили единствено тегоби, мрак и смърт. Така е свикнал от
тогава. После собствената му държава, когато се е формирала след
Освобождението, започнала да се пълни с Андрешковци, наблюдават се какви
ли не процеси,  някои от тях отново отчуждават българина от
държавността. Рефлексът му е такъв. Някак си по инерция не е свикнал да
уважава институциите на държавата и законите.

-    Не е ли парадокс или израз на комплекс, че
българинът никога за нищо не е виновен, винаги трябва да има някой друг
виновен дори за това, което се случва със самия него?  Като че ли не
е научен или се страхува да поема отговорност, вкл. за собствената си
съдба и живот?

-    Така е, има парадокс. Чакаме от държавата
много неща, а не сме склонни да й дадем нищо. Това може да се види и в
реакциите спрямо бюджета. Ако може бюджетът като основен лост, инструмент
на държавната намеса в икономиката да поеме всичко, но от друга страна,
когато става дума за приходната част, нищо да не му даваме. Това е
елементарно мислене, но е факт. Не сме склонни да поемаме отговорност за
собствената си съдба, освен на чисто индивидуално ниво донякъде. В същото
време  винаги много свирепо търсим виновния, дори за неща, за които е
трудно да намериш такъв. Съществува някаква настървеност някой друг да
поеме отговорност, когато ние трябва да я поемем.

-    Как да си го обясним това? То също е една от
характерните ни черти, освен злобата и завистта.

-    Не знам, може би поради идеята, че сме по
принцип безсилни и от нас нищо не зависи. Идея, която също ни е
съпътствала много време. Относително малка държава сме, макар че това не е
най-важното, но нищо особено не  е зависело от нашата воля, нашето
решение в дълги периоди от нашата история. Аз сигурно ще ви омръзна с това
турско робство и не може всичко с него да се обяснява, то е удобно за
оправдание, но така или иначе е много важно. Често го споменаваме, но не
се замисляме в дълбочина какво означава. А ако се замислим, ще видим
откъде идват много от корените на нашия национален характер – от тези
много години и много поколения, възпроизвеждани в такава среда. Наскоро,
заради 80-годишнината на Антон Дончев, пак даваха „Време разделно”. Хубав
филм, показва доста добре и точно ситуацията, която не е продължавала
няколко седмици, а 500 години, може би не по същия начин, но и такива неща
са ставали. И каква отговорност тогава да поеме човек, когато не е сигурен
дали ще се събуди утре сутринта, когато толкова много неща просто не
зависят от него, когато толкова много страшни събития и рискове висят като
Дамоклев меч над главата му всеки ден. Той свиква с идеята, че друг ги
решава нещата, друг трябва да ги реши, че той самият не може.

-    Вярващ ли е българинът? Виждаме, че все
повече хора ходят да палят свещи по църковни празници, редят се на опашки
с дни да видят чудотворни икони.

-    Вярващ ли е българинът? Не, не е вярващ.
Той се впечатлява от ритуалите и то с нагласа – я, по-добре за всеки
случай, че не се знае дали има нещо или няма. Българинът е по-скоро
суеверен, отколкото религиозен. Този въпрос е много интересен, защото не
познавам друга нация, която да дължи съществуването си на вярата, какъвто
е случаят с българите. Ние съществуваме предимно защото сме съумели да
запазим вярата си. А това е така, защото именно тя е била този основен
националнообразуващ фактор, който ни е запазил заедно с някои традиции,
език и др. Тя ни е карала да се чувстваме принадлежни към някаква общност,
която има значение. Защото не сме могли да се чувстваме комфортно в
рамките на доминиращия етнос през 500-те години. Потресаващо е да слушате
или да четете за Балканджи Йово, който дава да му отрежат всички крайници
един по един, но не дава сестра му да си смени вярата. Защо? Толкова
ли  фанатично е вярващ? Мисля, че отговорът е – не. Инструментална е
вярата на българина, той се е придържал към нея, защото му давала едно
незаменимо усещане за социална значимост, за социална реализация. Той не е
имал начин да се чувства достойно същество вън от тази религия. Това е
истината. И в същото време виждате поляците колко са религиозни, гърците.
Да не говорим за латиноамериканците, които се бичуват и разпъват на кръст
по Великден. Аз не познавам българин, който да е в състояние да ми цитира
точно символа на вярата. Това са 4-5 изречения, които дефинират вярата.
Ако ни попитат какви сме, попълваме в графите „източноправославен”. Но ако
ни попитат това какво означава – ние сме до тук. Това означава да ядем
козунаци и яйца по Великден и постни манджи на Бъдни вечер. А в тази
кратка формулировка на вярата зад всяка дума и запетая, стои европейска и
световна история, стоят милиони съдби, стоят огромни макросоциални процеси
и движения. Не сме религиозни в този добър, истински смисъл на думата.

-    От какво най-много се тормози българинът,
какъв е най-големият му страх? Да не настине и да не мине ли?

-     Не знам за най-големия му страх, но едно
от нещата, които излязоха при тези изследвания, е силната привързаност на
българина към статуквото. От една страна, е силно неудовлетворен от
всичко. От друга - е силно против крупните промени, защото самият той се е
окопал по някакъв начин и гледа да се впише в статуквото, да се адаптира.
И когато някой разклати из основи това статукво, него го е страх, той се
притеснява. Сигурността е едно от нещата, които българинът иска. Усещането
за несигурност много го тормози. Друго, което го тормози, но което е
хубаво, е, че има едно измерение, свързано със стремежа към успяване, т.
нар. постигаща мотивационна ориентация. Става дума за няколко основни
подтика в живота на човека, в деловата му активност, в трудовата му изява.
Един от тези основни подтици е стремежът към успяване, човек да усеща, че
успява, че се реализира. Това при българите е много засилено. Ние
определено сме на първо място във всички европейски изследвания по този
показател. Силно ни интересува колко успяваме и искаме да успяваме на
индивидуално ниво. А в същото време, много българи не могат да чувстват,
че успяват, защото не успяват и това много ги тормози. Това също е мощен
двигател и обещава някакви светли бъднини пред нас, защото има много
изследвания, които показват, че е на лице пряка връзка между това колко е
разпространена тази мотивационна ориентация към постигане, от една страна
и от друга, икономическата и социална развитост на една нация.

.

Визитка

Марин Паунов е роден на 6 май 1961 г. Завършил е УНСС с
отличен успех, доктор по икономика. Има 20-годишен преподавателски,
консултантски и управленски опит в България и чужбина. За първи път
въвежда у нас лекционни курсове по организационно поведение и корпоративни
култури. Специализирал и гостувал в редица университети в Европа, САЩ и
Япония, включително Харвард. Има над 50 публикации и 9 книги, последната
от които е „Ценностите на българите. Съвременен портрет на европейски
фон“.

.

.

.

.

Интервю: други материали

УНИКАЛНИ СМЕ В
ЦЕННОСТНАТА КАРТА НА ЕВРОПА

Иван Алексиев, депутат от
ГЕРБ: Неморално и нахално е БСП да иска вот на
недоверие

.

Авторски права © 1999 - 2008 на "Монитор" ЕООД.

RSS  |  РЕКЛАМА  |  КОНТАКТИ  |  АБОНАМЕНТ

Дизайн и изпълнение
Смарт медия